Pridi. Priden.
Dober večer, gospod.
Mene glej. –Popazi nanj.
Ubij ga!
Midva tekmujeva. –Dober večer, gospod.
Sedi.
Spustite pse!
DrSi predstavlja KROGLA V GLAVO
Eddie! Kaj za vraga?
Eddie, hej!
Eddie! –Mislim, da te ne sliši. –Eddie …
Jaz bom popazil na to.
Cela postaja je zunaj. –Iščejo četverico v cadillacu.
Razdelimo si denar in nadaljujmo peš.
Imaš vrtalnik, pa ga nisi omenil?
Avta z ulice nihče ne vidi, če pa pridejo sem, smo lahka tarča.
Komunalno skladišče.
Ti kdo z avtom dolguje uslugo? –Brezplačno?
Nikogar nimam v notesu. –Kaj je notes?
Nekaj časa ne govori, prav?
Pazi nase, globoko lahko padeš.
Težave z avtom, ja.
Naš joker je bil dvojka.
En dan bo trajalo, da ga odpremo. Potem ti lahko plačam.
Ja, ja …
Kaj pravi? –Pri poročilih smo. Najmanj do večera smo sami,
hoče pa vsaj 50 % predujma zaradi tveganja.
Ne. Rekel je, naj pokličemo ob sončnem zahodu,
saj bo takrat vedel, ali bo lahko poslal kombi.
Ob sončnem zahodu? Kaj je?
Bedak. –Nihče mi ni omenil alarma.
Moral bi se držati sefa,
ne pa prostovoljno oditi na oddelek z zdravili.
Videl in izkoristil sem priložnost. S tem lahko zaslužim. –Zasral si!
Morali bi imeti pokalice. –Pokalice? Moralo bi biti hitro,
brez orožja. Mačji kašelj. –Bi ti ustrelil policaja?
Ne vem, koga bi ustrelil. –Pazi na jezik.
Ušli smo s sefom. To je uspeh. –Povej to ženi našega voznika.
Gotovo bo ponosna. Iz svojega deleža boš plačal krsto.
Ni mi vaju bilo treba vključiti. –V svoj ušiv rop?
Srečo bova imela, če bova potegnila 30 jurjev.
Če nam sploh uspe odpreti sef! Hvala, frajer!
Jebi se! –Bolj neumen si kot tvoj bratranec. Bedaka.
Kaj je?
Kaj za vraga? –Bolan je.
Jezus. –Kako pa veš?
Nagledal sem se narkomanov, sinko.
Samo jutranjega šusa nisem vzel.
Si hotel enega med ropom?
Pustita mi, da pridem k sebi. Daj, stari …
Ti odločaš.
Moral bi te pustiti, da se preznojiš. –Rumen prah. –Ja.
Je tu kakšen umivalnik? –Sva tu dlje kot ti? –Ja, prav.
Stran od oken, ki gledajo na ulico. In ne hodi ven!
Prekleto …
Rekel si, da bo lahko. –Daj, še malo.
Včasih se pretvarjam, da so zvoki avtov
valovi na peščeni plaži daleč proč.
Ni se treba pretvarjati.
Poletiva od tod.
Zafrknil sem. –Mučenje za drobiž s pomočjo narkomana,
ki se ne zna obvladati? –Walker, res mi je žal.
Take stvari sem že videl. Partner umre, otrok zboli,
žena se poči z nekom drugim in ustvarjajo svoj kaos. –Walker.
Samo trije zadnji ropi so, Stacy.
Dosmrtna kazen, krogla ali pa … –Odkorakaš.
Človek mora vedeti, kdo je. –Ja. Kdo pa si ti?
Rop sem zagrešil, ko je bil moj otrok še majhen,
imel sem kakih 25 let. Trgovina z ljubljenčki.
Poznal sem šefa. Rekel je, da je v sefu pet jurjev.
Očitno med prazniki dobro služijo.
Mucki, zajčki in podobno.
Računal sem, da bom dal nekaj takega hčerki pod drevesce.
Zato sem se lotil sefa.
Štiri številke, mehanska kombinacija. Samo oči in ušesa.
Ponosen sem bil nase. Odprl sem ga …
Toda bil je prazen.
Šef je bil degeneriranec kot vsi in denar je zakockal.
Moja hči je ves teden poslušala zvončke,
jaz pa sem šel iskat zajčka ali mucka.
Toda ostali so samo psički in ribe.
Vedel sem, kdo bi sprehajal psa.
Poiskal sem ribo.
Tropsko, čudovito. Svetlo rumeno. Drugačno.
Popolno. Vzel sem 30 kg težek akvarij, kabli so se vlekli po tleh.
Ustavil sem se in pomislil: Rop za eno samo ribo?
Lotil sem se ribolova. Škampom podobne, pikaste,
črne z velikimi očmi … Dal sem jih v akvarij z rumeno.
Zadovoljen sem bil. Tega se ne bi kar tako domislil.
Kupil bi medvedka ali lutko. Toda to je res navdihujoče.
Šel sem domov in akvarij postavil pod drevesce.
Komaj sem čakal, da vidim izraz na hčerinem obrazu.
Toda akvarij je bil težek in zaspal sem, čim sem sedel.
Nenadoma me je prebudil krik. Nikoli ga ne bom pozabil.
Moj otrok je kričal.
Vse ribe so bile mrtve.
Napihnile so se kot trupla v reki. Vse, razen rumene tropske.
Ugotovil sem, da sladkovodne ribe ne morejo živeli v slani vodi.
Jaz sem sladkovodna riba in vem, da sem v pravem akvariju.
Poglejva, kaj je z malim, preden posname selfie na strehi
in ga objavi na Instagramu.
Jebi se!
Testosteron, presneto.
Škoda.
Po njem je.
To bom rešil jaz. –Vrnil se bom po denar.
Pridi.
Gor. Sedi.
Presneto!
Presneto …
Presneto.
Umaknimo se, počasi.
Presneto! –Teci!
Daj! –Ojej! –Kakšna sreča! –Teci!
Bliža se! –Zapri vrata!
Kaj za vraga je to?
Pes, ki laja, ne grize.
Poznam nekega mafijca, ki je vodil pasje boje v Chicagu.
Rekel je, da se takšne organizacije ves čas selijo,
nekdo pa po boju ostane, da poražence odreši muk.
Požarne stopnice! –Gremo! Vrnili se bomo po denar.
Voznik ve, kje smo. –Moramo biti tu,
sicer bo vzel sef, se zlagal, da ga ima policija, denarja pa ne bo.
Tu bomo počakali kombi, šli bomo po stopnicah,
vzeli sef in pobegnili.
Presneto … –Kaj počneš?
Bolan sem! –In? –Šus imam tam.
Si … Nas ni skoraj požrl ogromen pes?
Jezus! –Jebita se. –Umiri se! Kaj za vraga ti je?
Zlomil si mi nos! –Moral bi te vreči iz avta!
Jezus Kristus! –No, vidiš, zdaj mi je pa žal.
Proti tebi je šel.
Kaj vse narkoman naredi za šus … –Walker.
Jezus!
Ga imaš pol leta? –Ja. Moja nečakinja se je igrala z njim.
Ga spreminjaš v ljubljenčka? –Lahko bi ga.
Ima velike šape. –Aha. –Lahko bi bil uničevalec.
Če bo sodeloval.
Bi se boril? –Samo na en način lahko izvem.
Začel bom trening.
Če misliš, da bom mulca nosil po stopnicah, si nor.
Jaz ga bom. –Gotovo ti je žal, da zdaj nimamo pokalic.
Vse mogoče sem že storil, psa pa ne bom ustrelil.
Je kaj smešno? –Vedno sem vedel, da imaš rad mačke, zato …
Jebi se. –Enako.
Nimam jih rad. –Koga? –Mačk. –Imaš zdaj rad pse?
Še vedno imam mačke rad, vendar imam pse raje. To je vse.
V redu je imeti rad samo mačke. –Vem.
Pametne so, samostojne in ni ti treba pobirati dreka za njimi.
Nekaj se je zgodilo med nekim ropom,
kar me je prisililo v razmislek o tem.
Si že doživel kaj s psom?
Dolga zgodba. –Ne mudi se nama.
Osebno je. –Kakšen rop je bil to?
Rekel sem, da je osebno. –To, da imaš rad izključno mačke,
ne pomeni, da si manj možat. –Dovolj! Moral bi biti tam.
Zaradi tega še nisi strašna pička.
Za tartufe gre!
Čokoladne tartufe?
Ne, gobe. –Si kradel gobe?
Ne gobe, tartufe! –Se šališ? –Ne.
Dilerji dobijo 18 jurjev za kilogram kokaina.
Kilogram belega tartufa stane sto jurjev.
Ojej! Kako ti je to uspelo?
Poznal sem nekega norca iz vzhodnega Bostona.
Delala sva v zaporniški kuhinji.
Dobro je kuhal, ko ni ropal blindiranih vozil.
Ko sem prišel ven, je bil tip na naslovnici gurmanske revije.
Je potreboval tartufe? –Ja. Obljubil mi je polovico njihove vrednosti.
Kje pa so? –V zemlji. Moraš jih izkopati.
Povedal mi je za vsakoletno dražbo.
Hkrati je bil prenos v Firencah, Londonu in Makau.
Prodano. –Uvažajo jih bivši članovi Mosada.
Vse je zavarovano. Vodja dražbe se je odločil varčevati,
zato je dal tartufe v navadno skladišče.
V nočni izmeni je bil samo en varnostnik.
Ubožec cele dneve raznaša pošto in zvečer zaspi kot ubit.
Toda nisem mogel ugotoviti, v kateri enoti so.
Plačal sem zadetemu hekerju, ki je spominjal na jedija,
da bi preveril stranke. Zaman, vse je bilo izključno na papirju.
Smetar mi je dolgoval uslugo in izposodil sem si tovornjak.
Med smetmi sem iskal potrdila, račune, fakture.
Karkoli, da bi jih našel.
Toda skladišče si je delilo smetnjake z ribarnico
in v smeteh bi lahko staknil samo kolero.
Kuharju sem rekel, da ne morem, ker je v skladišču 600 enot,
toda potem mi je obljubil 70 % vrednosti tartufov.
Raziskoval sem in našel tipa iz New Jerseyja.
Norega starca, ki je živel v kolibi v Pine Barrensu.
Alopecijo ima. Trenira pse tartufarje. –Tartufarje?
Boljši so kot svinje, saj svinje jedo tartufe.
Psi jih samo izkopljejo, če imaš hrano zanje.
Smiselno. –Izvedel sem, da je v državi malo dobrih tartufarjev,
ta tip pa je imel dva. Kot veš, takrat psov še nisem cenil.
Gledal sem malega Jack Russella in verjel, da mi lahko uspe.
Razmišljal sem, da bi kupil še torbico zanj.
Nesel bi ga noter, on pa naj vohlja.
Toda pes je zaduhal mačko na meni in mi ni pustil blizu.
Nič ne bo. –Zato sem vzel drugega.
Je imel še enega? –Ja. Saj sem rekel, dva je imel.
Drugega je imel v kletki, saj ni bil primeren za dom.
Kletka in Jack Russell? –Ne, stari. –Je ptičar?
Ne.
Presneti koder. Urejen, kot je treba.
Devet nadstropij sva pregledala, pes pa ni ničesar našel.
Živčen sem postajal, saj sem imel le še pol ure do jutranjega varnostnika,
kodrček pa ni ničesar našel. Ko sem pomislil, da me je stari nategnil …
Našel sem jo. Zlato žilo tartufov.
Pridi. –Kodra sem nagradil,
kovčke nesel na hodnik …
In zagledal Trnuljčico.
Ne vem, kaj se mu je tistega dne zgodilo na pošti,
toda gledal me je, kot da me bo ubil.
Lahko preživim zapor, toda da bi umrl zaradi gob?
Tartufov. –Prav, vseeno ne. Začel sem moliti.
Nekaj nenavadnega se je zgodilo. Če bi potegnil dve pištoli,
bi me tip na mestu ubil.
Toda poštar je zagledal psa in se pobral.
Daj, nakladaš. –Prisežem.
Dal sem 200 $ za trimanje psa in od takrat jih imam rad.
Kaj za vraga?
Presneti mulec.
Priden.
Mali!
Nič.
Kaj je?
Tukaj K309, sem pri skladišču na križišču ulic Conrad in Gardener.
Sprejeto.
Jebenti!
Poškodovana vrata, morda je vlom. Charlie bo malo povohljal.
Sprejeto. Potrebujemo enoto na križišču ulic Conrad in Berger.
Odziva se 2–10. Osem ulic proč sem. Prihajam.
K309, vozilo 2–10 je na poti.
Zajebali so nas. Mali nas je zajebal!
Iščemo zlati cadillac iz osemdesetih.
Osumljenci so oboroženi.
2–10 pregleduje območje. Drugi bodite pripravljeni.
Morda se tu kaj dogaja. Charlie je nekaj zaduhal.
Počasi, mali! Umiri se, Charlie.
V redu je. Kdo je priden kuža?
Priden kuža! Tako, ja, priden kuža!
Priden!
2–10, notri je vse čisto. Charlie se je zbegal. –Sprejeto.
Spustita me noter!
Kaj je s psom? –Mečem mu frizbi.
Tako in tako je bil na pol mrtev. Odprita!
Premeščata pohištvo?
Zunaj je kombi. Pri tovornem vhodu.
Stavim, da je ključ v žepu tistega mrtveca.
Odprita vrata, prekleto!
Še enkrat to naredi in ostal boš zunaj. –Ja, ja …
Jebenti!
Sranje!
Hej!
Jebenti!
Daj, stari!
Teci!
Mali, si v redu? –Kako si?
Zlomljeno rebro. Pomagaj mi z malim.
Presneto! –Drži se. Naredila ti bova podvezo.
Močno krvavi. –Treba je ustaviti krvavenje in očistiti rano.
Presneto! Daj!
Daj, Jezus! –Prekleto!
Beži!
Tu imam vrečko …
Tvoj potencialni borec? –Aha. –To je še mladič.
Treniral sem ga. –Ojej. Katera pasma je to?
Mešanec.
Brez zamere, toda tega Švrka ne bi dal proti 20 kg težjemu Rusu.
Se ti zdim kot amater? –Ne, gospod.
Daj presnetega psa v kot.
Pridi, mali.
Lahko prekinete boj, če bo zelo grdo. –Ne.
Spusti psa.
Glavne žile so cele. Walker pozna dobrega zdravnika.
Zakrpal je Chucka Wepnerja, videl je že kaj hujšega.
Zakrpal te bo, čim pridemo ven. –Oprosti za …
No, ja … Oprosti za udarec v obraz.
Prekleti Weeble Wobble. –Kaj za vraga je to?
Igrača.
Weeble Wobble, ne veš? Igrača, ki se ves čas ziba.
Kot gugalnica?
Pozabi.
Razpored turnirja? –Očitno.
Presneto.
So to zneski? –25, 50, 100, 200 … Drobiž.
Poglej tega.
Se je boril proti dvema? –Nevaren cucek.
Jezus!
Nihče ni zmagal. –Ojej, to je bilo včeraj.
Kdaj bo kombi tu? –Čez 50 minut ga bom poklical.
Kaj praviš ti, mali?
Kaj? –Imaš raje mačke ali pse?
Pse. V otroštvu sem rad bral knjige, v katerih se vedejo kot ljudje.
Vozijo avte, hodijo v banko, kupujejo sladoled …
Oče me je vedno tepel, ker sem hotel govoriti z njimi. –S psi?
Spraševal sem jih, kje so parkirali avto.
Vedno sem si želel psa, oče pa je pravil, da komaj nahrani nas.
Imel sem piščance in podobno. –Si s kmetije? –Ne, z vasi pa.
Imeli smo nekaj nesnic in staro kravo.
Ko sem imel šest let, sem ob cesti našel psa.
Kakšno leto je bil star. Verjetno ga je zbil avto,
saj je imel zlomljeno nogo.
Mislim, da je bil ovčar.
Oče mi ga ne bi dovolil obdržati, konjederci pa bi ga uspavali,
zato sem ga peljal v staro lopo za našo hišo.
Oče je takrat pogosto pil in vedel sem, da v lopo ne bo hodil.
Toda pes je tistega dne tako cvilil od bolečine,
da sem mislil, da ga bo slišal. Božal sem ga, da se je umiril.
Iz šole sem domov nosil hrano. Sprva je hotel samo sir,
kmalu pa je jedel tudi mesne kroglice, krompir in medaljone.
Kot pravi šolarček.
Vsak dan sem čistil drek, saj ni mogel vstati,
toda to me ni motilo. Nihče me ne bil tako vesel.
Tako je mahal z repom, da je zaprašil celo lopo.
Pod posteljo sem skrival hrano, toda bližal se je konec šole.
Razbil sem prašička, prodal nekaj bejzbolskih kartic
in mu kupil hrano, toda po enem tednu je je zmanjkalo.
Nisem več smel v trgovino, saj so me zalotili med krajo.
Preostalo mi je samo še nekaj.
Bal sem se, toda izraz na obrazu psa po nekaj dneh …
Mislil je, da je v težavah, vesta?
Da ga kaznujem, on pa ni vedel, kaj je storil.
Peno je dobival na gobcu in njegov rep je postal mlahav.
Po dveh dneh ga je komaj še premikal.
Tega nisem več prenesel.
Dolgo sem čakal. Tako se še nisem bal.
Vzel sem kos mesa, ovoj pa zakopal v kokošnjaku.
Še vedno se spomnim obraza psa, ko me je videl.
Prisežem, da se je nasmehnil.
Tako vesel je bil, da je jokal.
Zjutraj sem se vrnil … Kokoši.
Gotovo so ga izkopale.
Molil sem, medtem ko sem tekel.
Mislil sem, da bo tako vse v redu.
Moj oče me je čakal tam.
Najhuje je bilo, da je imel pes enak srečen izraz na obrazu.
Kot bi se mi smejal. Z repom je dvigoval prah.
Neumni …
Neumni smrkavec. Strašno utrujen sem.
Naj peš odvlečem sef? Dobro, daj.
Hvala za nič.
Policije je še vedno preveč. Rekel je, da morda pride jutri.
Mis januarja …
Prejšnji teden sem jo ukradel iz sosedovega nabiralnika.
Tisti zneski … –Ja, kakšna ničla manjka.
Nekdo se bo vrnil po to. –Precej več denarja je kot v sefu.
In lahko ga odnesemo. –Jaz bom pakiral. –Grem po mulca.
Ojej …
Morda pa le je tvoj srečen dan …
Mali.
Neumni smrkavec.
Preteklost je kot kamen.
Ne moreš plavati, če se ga močno oklepaš.
Ko boš pripravljen.
Tam zunaj se dobiva.
Še kakšen rop, pa bom na letalu.
Ne bom čakala.
Niti tebe.
Se vidiva ob morju.
Hej!
V redu sem.
Pokaži mi. –V redu sem … –Pokaži mi, Walker. –Na, glej.
Se šališ? –Kaj? –Tipa so v zaporu tako zbrcali pazniki.
Zaspal je in ni se več zbudil! –Samo spočiti se moram, stari.
Kaj za vraga počneš? –Kličem reševalce … Hej!
Kaj za vraga, stari?
Sam lahko greš. Pojdi.
Kombi je spodaj, slišal si mulca.
Vzel bom ključ od mrtveca in te pobral.
Tisti pes te bo požrl … –Naj gledam, kako boš izkrvavel?
Ne, pojdi po stopnicah in odidi! –Ne boš okreval brez zdravnika.
Kupi vozovnico. –Tiho! –Sedi na letalo in pojdi na morje.
Misliš, da nisem poskusil?
Vedno gledam, kakšen je promet okrog tarče. Koliko potrebujem do ulice
in kako daleč je najbližja postaja.
Ali je streha tanka in ali lahko pridem skozi zid.
Ali tla prenesejo sef, ali potrebujem vrtalnik
in ali lahko sef nekako spustim v avto.
Takšen sem, odkar sem kradel spojlerje s super
in vlamljal v hiše.
Spakiral sem, stari.
Kupil sem celo tisto, kar daš na nos, da te ne opeče.
Toda ko bi moral oditi, sem razmišljal samo o tem,
koliko časa bo trajalo, da vse zafrknem.
Zato sem obupal.
Zakaj bi prelagal neizogibno?
Odšla je, Walker. Pred petimi leti.
Rekla je, da me ne bo čakala. –V knjigah lahko bereš
o ljubezni, ki pred sabo podira vse kot vlak …
Nisi nikoli pomislil, da to ni le fantazija?
Morda oviraš nekaj, kar ti je usojeno.
Tako se bojiš, da ležiš na tirih, namesto da bi stopil na vlak.
Včasih lahko tudi butasti kockar nekomu pove,
kdaj je čas, da odneha.
Rekla je …
Rekla je, da bo kupila kužka, ko se bova nekje ustalila.
Rekla je, da ga lahko izberem, če sem pripravljen.
Rekel si, da ne moreš oditi, ona pa, da ne bo čakala.
Toda način, kako sta gledala drug drugega …
Mislim, da sta oba lagala.
Greva.
Oba. –Če ti tako rečeš.
Gor. Sedi.
Jebenti!
Kristus …
Jezus …
Počasi.
Počasi, mali.
Počasi.
Počasi. Prekleto!
Jebenti!
Šališ se.
Jebenti.
Jebenti!
Jebenti.
Počasi, stari.
Sva v redu?
Walker?
Očitno imaš res raje pse.
Vstani, daj.
Sedi sem.
Daj, sedi.
Sodeč po vsem skupaj ključ zagotovo ni pravi. –Daj.
Dobro, kaj pa je za vrati številka dve?
Policija?
Helikopterja ni.
Res ne boš ostal? –Ne.
Daj, greva.
Veš, razmišljal sem, da bi se upokojil.
Rekel si, da obstajajo samo trije tipi zadnjega ropa. –Motil sem se.
Daj. –Tako.
To ni najin prevoz.
Walker!
Walker! –Beži!
Walker … Daj, greva.
Walker? Jebenti!
Jebenti!
Prekleto!
Moja mama je imela vrt.
Pravzaprav je bila le gredica, toda bila je njena.
Imela je hijacinte. Prekrasne.
Naš sosed je imel psa. Španskega mastifa.
Velik je bil. Počel je, kar je hotel.
Hodil je na naše dvorišče in uničeval njene hijacinte.
Moja mama je vsakič jokala.
Šla je ven in skušala vse popraviti. Začeti znova.
Toda ta pes je to vsakič ponovil.
Govoril sem z lastnikom
in mu rekel, naj pes ne hodi naše dvorišče.
Tudi on je bil mrcina, še večji kot pes. Jaz sem bil le fantič.
Toda ta mastif …
To je spet storil. In tako neštetokrat.
Veš, kaj sem storil?
Ustrelil sem ga.
Soseda.
Veš, od zveri ne moremo pričakovati, da vedo, kaj je zasebna lastnina.
Toda še neumen človek pozna razliko med mojim … In svojim.
Enako velja za torbo, ki jo imaš, in za njeno vsebino.
Pesjan.
Prekleto.
Mastif, o katerem sem govoril …
Vzel sem ga domov.
Psi so odtlej moj hobi.
Mislim, da so osupljivi.
Čeprav smo si različni, smo si tudi podobni.
Nekaj sem opazil. Ko starejši pes nekaj dlje časa počne,
to postane skoraj podzavestno.
Če se dvajset let po isti poti voziš domov,
se ti včasih zazdi, da se avto vozi sam.
Poenostavil bom. Veš, kaj pravijo o starih psih in novih trikih.
Ne povedo pa, zakaj se jih ne more naučiti.
Ko se žival dolgo vede na en način, je to vse, kar zna.
Tudi če je to slabo …
Tudi če trga preprogo, žre čevlje in serje vezalke,
dokler se ji črevo tako zaplete, da skoraj pogine …
Prideš do določene točke.
Seveda lahko psica neha žreti čevlje,
vendar sam tega še nisem videl.
Ni tako zapleteno. Pes, ki se bori, je borben pes.
Človek, ki krade, je tat.
Če hočeš, da neha, ti preostane samo ena stvar.
Poglej, poglej.
Pridi, mali. Pridi!
Tako, ja.
Priden.
Priden kuža.
Poglej ga.
Pridi, mali. Pridi!
Tako, ja …
Jebi se!
Ne!
V redu je.
Zdaj je vse v redu.
V redu je …
Priden si.
Priden.
Za psičko Molly. Mojo učiteljico. Mojo prijateljico.
Scenarij in režija
Prevod - RETAiL
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija